Localitzacions

1.1 Neix la primera publicació periòdica gironina.
[Impremta Josep Bro: Carrer Ballesteries, 2]
El moment més àlgid per a la història de la impremta gironina va ser al segle XVIII. En els primers anys d'aquest segle, van arribar a Girona dues famílies d'impressors: els Oliva i els Bro, que van omplir la major part de l'activitat impressora de la ciutat. La impremta dels Bro es trobava a la plaça Sant Pere i, més tard, al carrer Ballesteries. L'origen de la família Bro se situa al regne de França i d'allí passaren a Barcelona. Gabriel Bro va trobar moltes dificultats degut al seu origen i va decidir, finalment, traslladar-se a Girona. La seva presència a la ciutat vindrà determinada per raons polítiques de la Guerra de Successió, però també per qüestions culturals del segle XVIII, per una major demanda del mercat, i per la desaparició de la impremta Palol.
En acabar el conflicte, i al ser d’origen francès, es veié afavorit en l’obtenció del nomenament d'impressor real, que li donava l'exclusivitat per imprimir tots els papers oficials, si bé, aquest nomenament no li va servir molt a la pràctica. La impremta va anar passant per diverses generacions de la família Bro fins a arribar a Josep Bro i Claramunt, que va ser el més important dels impressors de la seva família. Ell va aprendre l'ofici al costat del seu pare i es vinculà totalment al taller familiar. Va desenvolupar una intensa activitat com a impressor i com a llibreter.
El 5 de juny del 1760 compra una casa al carrer de les Ballesteries, per instal·lar-hi el seu domicili i també establir-hi el taller d'impremta i la llibreria. Allà estarà situat la resta de la seva vida. De Josep Bro és de qui es conserva més documentació. La seva producció és realment copiosa, encara que no hi ha grans obres, sí que hi ha una gran quantitat de petits volums, fulletons i fulles soltes. El contingut d'aquesta producció l'integren llibres de devoció, novenes, petits tractats científics o didàctics, publicacions oficials, etc.
D’aquesta impremta va sortir la primera publicació periòdica gironina l’any 1787, amb el títol de la Gazeta de Gerona, que va publicar-se fins al 1800. És probable que Josep Bro no tan sols en fos l’impressor, sinó també l’editor. Si bé es tracta d’una publicació local, les notícies que publica referents a la ciutat són molt limitades. La Gazeta de Gerona es caracteritzava principalment per la seva fidelitat a la corona espanyola. Nasqué en una època on eren molt usuals els conflictes bèl·lics internacionals i on cada vegada era més gran la necessitat que tenia la població gironina de saber què passava al món. D’aquesta manera, les pàgines de la publicació estaven dedicades principalment als esdeveniments provocats per aquesta situació conflictiva a Europa.
L’estructura de les publicacions de l’època era molt diferent dels diaris actuals. En aquesta, per exemple, els paràgrafs tenien tots la mateixa importància, tot i que el primer servia com a introducció al tema (lead). No hi havia titulars, però les notícies anaven separades pel lloc i la data de l’esdeveniment.
Referències de les fotos:
1/5: ‘Edicto para la observancia de los Nuevos aranzeles generales’ de 22 de març de 1734 i publicada per la impremta de Josep Teixidor. Font: Google Books (‘Joseph Teixidó, Impresor
Rey’) (http://bit.ly/2C3HEbh).
2/5: Els Quatre Cantons. A l’edifici on es troba la fornícula de Santa Anna s’hi ubicava l’antiga impremta de Josep Bro. Font: Viquipèdia (Enric). (http://bit.ly/2Hdn4Zf).
3/5: Document de la Nueva planta de la Real Audiencia del Principado de Cataluña de 16 de gener de 1716. Aquest exemplar es troba guardat al Museu d'Història de Catalunya. Font: Vikipèdia. (http://bit.ly/2tLSwpw)
4/5: Portada del segon número de la ‘Gazeta de Gerona’, primera publicació periòdica de Girona. Font: Biblioteca Virtual de Prensa Histórica (http://bit.ly/2UgmJc8).
5/5: Façana de l’antiga impremta de Bro. A la part superior s’hi trobar un fornícula dedicada a Santa Anna, col·locada el 1940. Font: elaboració pròpia.

1.2 La premsa napoleònica i la Gazette de Gironne
[Pl. De les Cols, actual Rambla de la Llibertat]
La Gazette de Gironne va ser un diari oficial del govern de Napoleó a Girona durant la Guerra del Francès. Responia a una estratègia política per lloar la població gironina i, al mateix temps, també feia la funció d’eina propagandística de l’ideari polític francès. Editat durant l’any 1812, es va publicar de forma bisetmanal (diumenges i dijous) i estava redactat a dues columnes, una en francès i l’altra en castellà, excepte el primer número que es va publicar en francès i en català. A la capçalera no hi havia un subtítol, però sí que cal destacar les quatre barres que estaven situades sota el títol. El contingut del diari era bàsicament informació vinculada amb afers internacionals, tot i que també es parlava de Girona, però només era per informar a la població sobre els decrets del govern francès aprovats a la ciutat.
La Gazette era la conseqüència d’un decret dictat molt temps abans –el 24 de desembre de 1810– pel comandant de l’Alta Catalunya, el comte Baraguey d’Hilliers (decret enquadernat a l’inici del volum de la Gazette que es conserva a l’Arxiu Històric de la ciutat de Girona) i on s’afirmava: Considerando que la privación de un periódico dexa á los habitantes de la Alta Cataluña en una ignorancia absoluta sobre la situación política de Europa. Considerando lo urgente que es instruir á los habitantes sobre los progresos de la pacificación de la España de cesar y desmentir oficialmente las voces absurdas y revolucionarias, que la mala intención esparce cada dia. Considerando en fin lo necessario que es, hacer conocer á los habitantes de esta Provincia, las Leyes, Reglamentos y Decretos según los cuales la Cataluña debe ser gobernada.
Certament, la premsa editada a Catalunya pels francesos durant la guerra constitueix un clar precedent d’un model periodístic caracteritzat per la seva funció política, i imitat, en part, al llarg de la Història, per bé que aporta com a concepte original el conreu de l’esperit català, tan sacsejat al llarg del segle XVIII per les autoritats borbòniques.
La Gazette de Gironne es publicava en la impremta de Vicenç Oliva Feliu, fill de Narcís Oliva i Nadal. Vicenç va ser el primer membre de la família a ser impressor reial i va tenir el taller fins a l’any 1817. Per explicar aquesta nissaga d’impressors, s’ha de començar a finals del s. XVIII, quan s’estableixen a Girona, concretament a la plaça de les Cols, actual Rambla de la Llibertat, a la banda del riu Onyar. L’origen del seu nom prové del fet que “s'hi celebrava el mercat diari d'abastaments, dedicació que va persistir fins a l'any 1944, en què s'inaugurà l'actual plaça de mercat cobert” (http://bit.ly/2Ps1e53).
L’any 1703, Francesc Oliva, llibreter, i Anna Just, la seva dona, compren els estris que formaven part del taller de l’impressor Jeroni Palol. La primera impressió dels Oliva va ser Viridarium Artis Notariatus, obra de Josep Comes, començada per Palol, però acabada per Francesc Oliva, ja que amb la compra de les eines d’impressió també va ocupar-se d’algunes obres ja estampades. Després de la mort de Francesc Oliva, el taller el va heretar el seu fill, Narcís Oliva i Just, l’any 1715, qui obtingué l’exclusivitat de vendre els llibres del taller de Tomàs Senent, impressor de Barcelona, que estampava per a la Universitat de Cervera. Quan va morir, el taller el va heretar Narcís Oliva i Nadal, qui seguí ocupant-se de l’estampa i conservant l’exclusivitat de la venda de llibres de la universitat. La seva producció va ser abundant i valorada entre els professionals d’altres ciutats. La venda de fullets, llibrets litúrgics, sermons, manuals de gramàtica i d’aritmètica… correspon a la demanda de llibres de Girona on es poden veure els interessos, ideologies i costums que tenia la població. Els impresos que duen el nom de Narcís Oliva apareixen des de l’any 1715 fins a principis del segle XIX, fet que dificulta precisar l’any exacte en què es va produir el canvi de propietat del taller tipogràfic cap al seu fill Vicenç, impressor de la Gazette de Gironne. El taller continua passant per les mans de diferents membres de la família Oliva que continuaran exercint d’impressors a la ciutat de Girona fins a finals del s. XIX.
Referències de les imatges:
1/5: Imatge de l’antiga plaça de les Cols, actual Rambla Llibertat. Autor desconegut. Font: Arxiu Municipal de Girona. Col·lecció CINAES (http://bit.ly/2LAO19y).
2/5: Portada del primer llibre dels impressors Oliva: ‘Viridarium artis notariatus, sive Tabellionum viretum‘. Font: ‘Història de la impremta a la ciutat de Girona’, Enric Mirambell (http://bit.ly/2NBXHS4).
3/5: Portada llibre litúrgic ‘Rituale ecclesiae et diocesis Gerunden’, imprès per Narcís Oliva, 1736. Font: ‘Història de la impremta a la ciutat de Girona’, Enric Mirambell (http://bit.ly/2EHc7NV).
4/5 Capçalera del número 4 de ‘Gazette de Gironne’, de 2 de gener de 1812. Font: Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions de l’Ajuntament de Girona. (http://bit.ly/2CAN0LU).
5/5: Rambla Llibertat en l'actualitat, ubicació de la impremta Oliva on es publicava la ‘Gazette de Gironne’. Font: elaboració pròpia (Mireia Fita).

1.3 El gran dia de Girona
[Auditori Josep Irla]
El setge de 1809 va ser el tercer dels setges napoleònics que va patir Girona durant la Guerra del Francès i en el qual la ciutat va acabar rendint-se a les tropes franceses, que havien començat la invasió d'Espanya el 1808. El maig de 1809, l'exèrcit francès, liderat pel general Laurent Gouvion Saint-Cry, va iniciar el setge a la plaça militar de Girona. El setembre d'aquell mateix any, totes les tropes imperials van envoltar la ciutat. Una part d'aquestes tropes estaven comandades pel general Verdier, les quals es van encarregar de bombardejar i assaltar el nord de la ciutat, començant per Montjuïc. La resta de tropes, sota el comandament del general Saint-Cry, van impedir que la ciutat rebés reforços. L'exèrcit imperial va poder bombardejar de ple la ciutat. El 19 de setembre, les tropes enemigues, aprofitant les zones de les muralles que havien estat parcialment enderrocades, van intentar assaltar la ciutat, però aquest atac va tornar a fracassar, com ja havia passat en els dos setges anteriors.
Els fets d’aquell assalt van ser explicats al Diario de Gerona l’endemà pel coronel Blas de Fournas, un dels oficials defensors de Girona: http://bit.ly/2XUFLa4. A la notícia parlava sobre la defensa extraordinària davant del setge de les tropes franceses, que va donar lloc al què es coneix com a Gran dia de Girona. Són els fets d’aquest 19 de setembre de 1809 els que Ramon Martí i Alsina va voler recordar amb el quadre, de grans dimensions, “El Gran dia de Girona”. El quadre es troba a l'Auditori Josep Irla de la seu del govern de la Generalitat de Catalunya a Girona. L’edifici és l’antic Hospital de Santa Caterina, que va complir la seva funció sanitària durant gairebé 350 anys. L'Auditori Josep Irla, està situat a la planta baixa de l'edifici, té una capacitat per a unes cent cinquanta persones, i ocupa l'espai de l'antiga capella de l'Hospital. “El Gran dia de Girona”, s'exhibeix al mur oposat a l'entrada d'aquest local.
Aquest èxit parcial, que no va evitar la capitulació final, va ser exaltat sense mesura de forma immediata i va passar a formar part del mite dels setges. Durant molts anys, uns quants autors van interpretar els fets per entendre la realitat d'una manera inadequada. En les seves interpretacions sostenien que Girona va demostrar unitat i coratge, fet que els va permetre resistir durant mesos al millor exèrcit del món. Tanmateix, la realitat va ser més complexa.
Per una banda, si bé les muralles de Girona eren antiquades, la geografia del lloc implicava que l’atac només fos possible per la zona del Mercadal o Montjuïc, on les defenses eren més modernes i el terreny era igualment complicat. A més, les tropes franceses, tenien escassa capacitat de combat i això, sumat a les baixes degut a malalties, no els permetia arriscar-se a assaltar de nou.
Els defensors de la ciutat, per altra banda, eren pocs i amb poca experiència de combat, però hi va haver dos factors que van jugar a favor seu. En primer lloc, els exèrcits atacants havien de ser més grans que els defensors, ja que durant els assalts es produïen moltes baixes. En segon lloc, entre les tropes que defensaven Girona, n'hi havia de professionals que van ajudar a organitzar la defensa de la ciutat i a instruir els novells.
Per tal de mantenir el suport de la població, es va instaurar disciplina militar dins les muralles com ara aplicar la pena de mort a qualsevol desertor, inclosos aquells que simplement manifestaven la voluntat de rendir-se. Així doncs, la “determinació” de lluitar de la ciutat de Girona es va basar en l'existència d'una base social disposada a fer-ho, un nucli de tropes professionals i una disciplina estricte que va eliminar qualsevol intent de dissidència. Les evidents mancances de l’exèrcit francès van fer la resta.
Referències de les fotos:
1/5: Plaça de l’Hospital a l’antic hospital de Santa Caterina 1925-1935. Font: Ajuntament de Girona. CRDI. Col·lecció Josep Bronsoms Nadal (Autor desconegut)
http://bit.ly/2F3E17e
2/5: Pati de les magnòlies de l’antic hospital de Santa Caterina. Actualment en aquest edifici s’ubica la seu de la Generalitat de Catalunya a Girona. Font: Viquipèdia (Enric).
http://bit.ly/2C01Drg
3/5: Portada del ‘Diario de Gerona’ de 20 de setembre de 1809. Font: Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions de l’Ajuntament de Girona.
http://bit.ly/2LIL9aV
4/5: Interior de l’auditori Josep Irla a l’actual seu de la Generalitat de Catalunya a Girona, on es pot veure el quadre “El Gran dia de Girona”, obra del pintor realista, Ramon Martí Alsina, 1960, que representa la defensa de la ciutat de Girona contra l’exèrcit francès (1809). Font: Viquipèdia (Arnaugir)
http://bit.ly/2tK4FLX
5/5: Restes de torre Gironella en motiu del centenari dels setges de Girona (1909). Font: Ajuntament de Girona. CRDI (autor desconegut)
https://bit.ly/2UhhZGj

1.4 Muralles obsoletes
[Tram de muralla de Santa Llúcia: Carrer de Montjuïc, 2]
És ben cert que la muralla de Girona és una de les construccions més importants de la ciutat, i que s’ha anat completant mitjançant les seves diverses èpoques històriques. Construïda en plena època romana, envoltava tot un perímetre quasi triangular, com si fos una espècie d'acròpolis. Anys després, a l'època medieval, es va ampliar el perímetre per tal de poder accedir a les torres de vigilància, construïdes per evitar atacs enemics. Encara que, amb el temps, aquesta delimitació seria un inconvenient per al creixement de la ciutat.
Durant la Guerra del Francès (1808-1914), les muralles van tenir un paper molt significatiu en la defensa de Girona mentre es van produir els setges de 1808 i 1809, però va comportar un deteriorament tan gran que van quedar en un estat totalment precari. La destrucció va ser tal que, fins i tot, alguns trams van arribar a quedar totalment derruïts.
Els fets succeïts a la ciutat durant els tres setges de la Guerra del Francès, van ser explicats per la premsa local, com per exemple aquesta notícia que va ser publicada, el dissabte 26 d’agost de 1809, al Diario de Gerona: http://bit.ly/2SXdlJ3 . L’article fa referència a alguns dels atacs que es van produir a la muralla. En aquest cas parla sobre el tram de Santa Llúcia fins a la Torre Gironella, on es van produir diversos atacs per part dels diferents exèrcits: “Sigue el enemigo trabajando en la grande batería que amenaza toda la muralla que corre desde Santa Lucía hasta la torre Gironella. La artillería de la plaza y castillos jugó con mucho efecto todo el día de ayer. La misma unida con la fusilería no cesa de maltratarla é incomodarla mucho por las noches. Este fuego tan bien hermanado que hace dicho cuerpo con los bizarros moradores de esta Ciudad, es el que detiene notablemente dicho trabajo”.
En la seva retirada de terres gironines, l’exèrcit francès destruiria torres i edificacions. Sens dubte, la destrucció més significativa fou la de la torre Gironella, que quedà absolutament esmicolada i alguns dels grans carreus de pedra encara són visibles a l’actualitat.
D’aquesta manera, amb la fi de l’ocupació dels francesos, el 1814, i el canvi de l’antic règim cap a l’estat liberal, les muralles van quedar obsoletes: les fortificacions s’havien demostrat poc resistents a les noves formes de guerra, hi havia una clara manca de conservació de les instal·lacions i la ciutat necessitava créixer. La muralla havia deixat de ser un element útil i esdevenia una càrrega que no deixava a la ciutat avançar cap a la modernitat.
Es van començar a enderrocar, durant el primer terç del segle XX, els trams de muralla que dificultaven el creixement de la ciutat, com per exemple les fortificacions més significatives, la Torre Gironella i el baluard de la Mercè, que van acabar sent derruïdes. Es van mantenir tots aquells trams que no molestaven i que, avui dia formen part del patrimoni de la ciutat i que són visitables.
Referències de les fotos:
1/5: Camí de ronda de la muralla de Santa Llúcia. Font: Pedres de Girona.
(https://bit.ly/2GtEMt4)
2/5: Article ‘San Zeferino papa y martir’ publicat a ‘Diario de Gerona’ el 26 d’agost de 1806. Font: Arxiu Municipal de Girona.(https://bit.ly/2BZrYX5)
3/5: Vista des de Montjuïc on es pot veure la muralla. Font: Fons Ajuntament de Girona. CRDI (Valentí Fargnolí Ianneta).
(http://bit.ly/2TtBnQa)
4/5: Tram de muralla que s’enfila cap a Montjuïc. Font: Fons Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut).
(http://bit.ly/2VzMGDH)
5/5: Vista de la Capella de Santa Llúcia des de la muralla amb les restes de Torre Gironella al fons. Font: Fons Impremta Franquet. Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut). (http://bit.ly/2EsXvjX)

1.5 El progrés arriba a les aules de Girona (El passat del Jaume Vicens Vives)
[Institut Vell. C/ Força]
L’any 1841 es creava l’Instituto Provincial Gerundense, promogut pel municipi, amb el suport de la Diputació i del governador Civil, i quatre anys més tard aquell primer Institut s’ampliava i es convertia en un complex cultural on s’oferien les més diverses disciplines. Estenent-se a tots els nivells docents, excepte l’universitari.
La seu d’aquell primer Institut fou el desamortitzat convent de caputxins, situat al capdamunt del carrer de la Força, edifici que el govern destinava a fins educatius, i que en un futur acolliria successivament el Col·legi d’Humanitats, l’Institut de Segon Ensenyament, l’Instituto General y Técnico i, finalment, l’Instituto de Enseñanza Media fins el 1966 que es traslladà a l’actual edifici de Les Pedreres que porta el nom de l’insigne historiador Jaume Vicens Vives.
Aquell primer Institut dels anys quaranta del segle XIX es creà amb pocs recursos, proporcionats per la Diputació Provincial i el governador civil, l’Institut va poder començar el curs i va poder crear una important biblioteca per als alumnes i, al mateix temps, pels habitants de la ciutat. Segons articles de premsa de l’època, la feina que realitzà el primer director del centre, Julián González de Soto, va servir per posar les bases del bon funcionament i del prestigi d’un centre docent que, dia rere dia, anava afermant-se en l’eficàcia de la seva feina educativa i en la incidència que exercia als ciutadans. Tot i que va començar sent un centre que impartia pocs cursos, amb el temps va erigir-se com un institut amb un funcionament i uns mètodes educatius eficaços.
L’obertura del curs de l’any 1848 de l’Institut Provincial de Girona cridà l’atenció de la premsa gironina, sobretot pel què representava de millora docent. El diari El Postillón publicava una crònica d’aquest fet, el 4 d’octubre. L’article informava de les autoritats que hi van assistir, com el vicepresident de la Diputació i consell provincial, l’alcalde de la ciutat, els membres de la junta inspectora, el diputat de les corts D. Felipe de Martínez i el catedràtic Dr. Ametller, qui va fer el discurs d’obertura. També es refereix a altres assistents com “Bastantes personas de diferentes clases sociales” o “amables señoras”. Finalment fa una valoració del discurs del Dr. Ametller com “no consideramos ese escrito del Dr. Ametller como el mejor que ha salido de su elegante pluma”.
Com a curiositat, s’explicaven les condicions requerides als aspirants per formalitzar la matrícula: havien de presentar la partida de baptisme, que els seria retornada immediatament després d'haver-ne comprovat les dades. Cal recordar que no existia encara el Registre Civil i, per tant, no es podia demanar la partida de naixement, com es farà anys més tard. Aquells alumnes que tinguessin realitzats estudis aptes per ser convalidats, d'acord amb el pla d'estudis del 17 de setembre de 1848, havien de presentar un certificat que ho acredités. No es podien considerar vàlids els estudis cursats en centres no autoritzats.
Referències de les imatges:
1/5: Claustre de professors de l’Institut de Segon Ensenyament en una ault de l’Institut Vellt Font: Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut). (http://bit.ly/2GXXFDP).
2/5: Portada de ‘El Postillón’ de 4 d’octubre de 1848. Font: Biblioteca Virtual de Prensa Histórica.
(http://bit.ly/2Uimld8)
3/5: Crònica que relata la inauguració del curs de l'any 1848 de l’Institut a ‘El Postillón’ publicat el 4 d’octubre de 1848. Font: Biblioteca Virtual de Prensa Histórica.(http://bit.ly/2C3eAAD)
4/5: Porta d’accés a l’edifici on actualment s’ubica l’Arxiu Municipal de Girona i a on antigament s’havia situat l’Institut vell. Font: Viquipèdia (Jpalomer).
(http://bit.ly/2BLJbBK)
5/5: Retrat de grup d’alumnes de l’Institut de Segon Ensenyament al claustre de l’Institut vell. Font: Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut).
(http://bit.ly/2SEZF55)

1.6 Girona a través de l’Eco de Gerona
[Carrer de Ciutadans, 2]
El carrer de Ciutadans inicialment era el camí reial de Barcelona cap a França. Era el carrer més senyorial de la ciutat amb nombrosos casals que eren residència de l’antiga burgesia ennoblida. En el número 2 d’aquest carrer, se situava la impremta del diari El Eco de Gerona. L’origen d’aquest diari, es remunta a finals del 1864 amb la primera publicació el 4 de novembre. Es defineixen com a apolítics i enemics de qualsevol polèmica, i afirmen que el diari serà un “prudente y celoso defensor de los intereses del vecindario en particular y de los de la provincia en general”, i les sevespàgines serviran perquè s’hi “espongan los abusos ó defectos allí donde crea se hallen, indicando á la vez los medios que á su juicio sean suficientes para hacerlos desaparecer.”
Aquest periòdic va néixer com a substitut del diari La Libertad, que es definia com a liberal independent, però El Eco de Gerona es caracteritzava per un diari informatiu d’avisos i notícies, allunyant-se dels plantejaments polítics.
El Eco de Gerona es publicava diàriament, excepte els dilluns, en llengua castellana. En els seus inicis, l’estructura d’aquest diari era de 4 pàgines de forma sencera, sense columnes o il·lustracions. Més tard, però, es van començar a fer publicacions de 8 pàgines distribuïdes en columnes. L’editor responsable era Marcel·lí Font i s’imprimí primer a la impremta de Pere Coromines. De fet, els inicis d’aquesta impremta, on es publicava El Eco de Gerona, es troben a mitjans del segle XVIII. Va ser fundada per la família Bro i heretada per Josep Bro, considerat el més important dels impressors d’aquesta família. Al començament del 1794, Josep Bro mor i a falta d’un fill successor, hereta els seus béns la seva segona dona Maria Nicolau, que continua regint el negoci d’impremta i llibreria, assessorada pel seu germà Fermí, a qui finalment ven el taller. És així com, a les acaballes del segle XVIII, desapareix el nom de Maria Bro i Nicolau del peu dels impresos gironins, i passa a dir-hi Nicolau. L’any 1822 mor Fermí Nicolau i el taller passa en mans de Pere Coromines, moment en què la impremta originada per la família Bro, és traslladada al Carrer Ciutadans,2, on neixen les primeres publicacions del diari El Eco de Gerona. Pere Coromines deixa el ram de la llibreria per dedicar-se exclusivament a la impremta fins a l’any 1869. Amb ell coincideix Santiago Feliu, des del 1863 fins el 1865 amb qui comença a col·laborar en l'edició i publicació de l’El Eco de Gerona.
En l’època en què es publicà El Eco de Gerona, del 1864 al 1868 Girona coneix la seva primera gran etapa quant a nombre de publicacions. La conjuntura havia estat favorable: la situació política inestable propiciava inquietuds i afanys informatius en grans sectors de la població i, sobretot, la controvèrsia política trobava un escenari d’expressió ideal en el camp de la premsa, per bé que El Eco se n’allunyava d’aquest model. Tot i que cal tenir en compte que el 1860 només un 31 % de la població masculina sabia llegir i escriure, i de la femenina únicament un 9 %!
Ara bé, proliferació no s’identificava amb modernitat, ni les suposades inquietuds informatives de la ciutadania es veien correspostes. I, de fet, és lògic en un país on la premsa encara assumia una funció essencialment de difusió ideològica.
1/4: Carrer dels Ciutadans (1896-1912). Font: Arxiu Municipal de Girona. Historia Urbana de Girona- Barris i Indrets (http://bit.ly/2ETbjaf).
2/4: Festa Major de la Cort Reial en punt on conflueix el carrer Ciutadans (1910). Font: Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut).
(http://bit.ly/2tK6A2Y)
3/4: Carrer Ciutadans, 2014. Font: Calaix. Generalitat de Catalunya (Contijoch Boada, Jordi). (http://bit.ly/2So9aGx)
4/4: Portada ‘El Eco de Gerona. Diario de avisos y noticias’ d’1 d’abril de 1868. Font: Biblioteca Virtual de Prensa Histórica.(http://bit.ly/2Ccpi8f)

1.7 L’arribada del primer tren
[Antiga Estació: Pl. Poeta Marquina]
Les expectatives de futur dels gironins i gironines va arribar en forma de tren. Després de les pèrdues i de les destruccions que va provocar la Guerra del Francès, l’arribada d’un nou mitjà de transport es vivia com una nova oportunitat i un signe de progrés cap a un futur per a la ciutat.
El 9 de juny de 1860 s’atorgaven a unes companyies ferroviàries de Mataró i de Granollers la concessió que havia d’unir l’Empalme, a Maçanet de la Selva amb la ciutat de Girona. L’interès per perllongar les vies cap a Girona i la frontera va propiciar la fusió d’ambdues companyies per tal de poder obtenir el capital necessari. Amb tot, no fou fàcil. El projecte de la línia del ferrocarril fins a Girona havia provocat la competència de les companyies de l’Est, la línia de la costa, amb la del Nord, la línia de Granollers. A causa de les elevades despeses que ambdues companyies tenien, van ser obligades a no crear dues línies diferents, tal com pretenien, i, per evitar la fallida, es van unir en una sola empresa anomenada “Empresa de los Caminos de Hierro de Barcelona a Gerona.” Un altre element d’incertesa es va produir a la mateixa ciutat, ja que es va dividir entre aquelles persones partidàries del tren i les que estaven en contra de qualsevol forma de modernitat, sobretot les que estaven vinculades en el món eclesiàstic.
Els trens de prova arribaren a la ciutat de Girona el gener de 1862. El primer tren feia parada a l’estació el 26 de gener de 1862, procedent de Maçanet. Aquell dia, a Girona, es va respirar una gran expectació tant de la població civil, grans i petits s’aplegaren per veure l’esdeveniment, com també les diferents autoritats i càrrecs de l’Ajuntament. L’endemà de l’arribada, el diari Lo Geronés ho va explicar amb aquestes paraules: “Al divisarse la locomotora se echaron al vuelo las campanas de la Santa Iglesia Catedral.” Així doncs, es pot apreciar clarament la rellevància del moment.
Al cap d’unes quantes setmanes, el 3 de març del mateix any, es va inaugurar l’estació, fet que comportava la connexió amb Barcelona i la Jonquera. Va ser també un gran dia per la ciutat de Girona i un motiu de festa. Els socis de les companyies, mencionades anteriorment, van baixar del tren juntament amb representants dels pobles que connectaven les línies del ferrocarril. Durant tot el dia es van celebrar diferents actes com balls, focs artificials i una gala lírica al Teatro de la Reina (actual Teatre Municipal), inaugurat l’any 1860.
Es pot considerar que l’arribada del tren va comportar l’entrada d’un nou període. Cinquanta anys enrere, la ciutat estava en plena Guerra del Francès amb unes muralles que l'envoltaven per protegir-la de setges i bombardejos, però que l'ofegaven i li limitaven la capacitat de créixer. En canvi, en aquells moments la situació havia començat a canviar completament i Girona va començar a obrir-se i a modernitzar-se.
Referències de les imatges:
1/5: Gravat "Misa y bendición del primer tren en la estación de Gerona", 1862. Font: Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions de l’Ajuntament de Girona. (http://bit.ly/2Tc4sQS).
2/5: Antiga estació de ferrocarril de Girona 1878. Font: Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut). (http://bit.ly/2EIV52b).
3/5: Estació vella del ferrocarril de Girona (1896-1920). Font: Col·lecció Josep Bronsoms Nadal. Ajuntament de Girona CRDI (autor desconegut). (http://bit.ly/2C1UVkq).
4/5: Locomotora del tren de França circulant per la via del ferrocarril a l'altura del carrer Bernat Carnicer (1900-1930). Font: Ajuntament de Girona. CRDI (Autor desconegut).
(http://bit.ly/2BWhNSD)
5/5: Estació del ferrocarril de Girona a l'actualitat. Font: captura del Google Street View.
(http://bit.ly/2Hq2FR0)

Perímetre de l'Itinerari